Brad Bird här, Superhjältarnas manusförfattare och regissör.
- Och John Walker, producent. - Välkommen.
Det var annan musik
för första gången när loggorna för Disney och Pixar visades,
och den är gjord av Michael Giacchino.
Hade vi haft den vanliga Randy Newman-musiken
från Hopp hade filmens ton inte ändrats som vi ville.
Michael gjorde ett strålande jobb.
Det var kul att se en så annorlunda film
även om båda kom från samma studio.
- Olika känslor, en studio. - Ett varumärke.
Början... Jag ville börja filmen
med nåt oväntat.
De flesta superhjältefilmer börjar med action.
Om vi hade börjat på ett så konstigt...
Filmen är sliten och vi ser på dem
som i en dokumentär
vilket lägger vikten på dem som människor.
De är superhjältar, men här är de motsatsen.
De bara pratar om att vara super.
Jag trodde det bröt ned publikens förväntningar.
Det intressanta
var att de pratar om saker
som de tror kommer att ske.
Fryzo är en kvinnotjusare även om han gifter sig senare.
Bob pratar om att slå sig till ro
även om han senare börjar tveka.
Helen kan inte se sig själv slå sig till ro,
men klarar övergången väldigt bra.
En liten kommentar om vad vi tror om vår framtid
gentemot hur den är.
Ett tag hade vi Buddy Pine där.
Vi tog bort honom för det avslöjades för mycket.
Så nu är det action.
När alla följde
dokumentären överraskar man dem
med en actionsekvens.
Bildproportionerna går från 1:33 till 2:39.
Plötsligt klarnar bilden och Ijudet blir jättebra.
Det är inget monoljud.
Det var den gamla goda tiden.
Janet Lucroy ansvarade för Ijuset
här och vi pratade med Lou Romano
om att dränka det i färg
och gyllene toner för att visa att allt var på topp då.
Det är mer serieaktigt,
större och bredare.
Färgerna är bredare
och allt... Superhjältarna som vi är vana att se dem.
Vi la ner arbete på "the Incredi-bile"
vilket man bara ser i den här scenen.
Jättesnyggt jobb.
Det är inte så mycket trickfilmning för att förvandla bilen,
- vilket är otroligt. - Ja.
Bilen ändrar verkligen form.
Vi gör allt jobb och sen... Borta på två sekunder.
"Kan vi göra fem sekvenser till
"där bilen förvandlas för att få valuta för pengarna?"
Det är aspekten med de här filmerna som är charmig,
de är tillräckligt detaljerade
så att de tål att ses om.
Pixar är känt för att göra allt för detaljerna.
- Ja. - Och nyanserna.
Vi skämtade om att det vore fint med Incredi-bile-scenen
senare i filmen med en barnstol där bak med Jack-Jack
på väg till affären.
Han lyckades hålla fast sig i den.
Den stod gömd där bak.
Teddy Newton som skapade karaktärerna med Tony Fucile
gjorde en fantastisk teckning
på hela familjen i... De flög faktiskt.
- Ja. - Alla...
I den första versionen av Superhjältarna
kunde alla utom Bob flyga.
Det irriterade honom.
Teddy gjorde en fin teckning där hela familjen flög
och Bob satt under dem i en bil.
Armen hängde ut genom fönstret och han knöt näven.
"Till undsättning", stod det.
Den teckningen satt på min dörr under filmens fyra år.
"Till undsättning." Jag kände mig som Bob i bilen
med alla flygande över mig.
Det här är bra animation
av Dave Mullins och Kureha Yokoo
av Elastaflickan och en underbar Bob.
Alla bidrog, så jag kan inte nämna alla.
Fina iseffekter av Mach Kobayashi.
Under ledning av Sandy Karpman
och jättefint gjort av Ralph Eggleston, scenografen.
Fantastisk animation av Carlos Baena.
Animatörerna från Spanien,
vi har två i den här filmen,
de gjorde fantastiska fysiska saker.
Det är nyanserat, karikatyrer,
det känns fysiskt och det är...
Om det var nåt riktigt svårt
fysiskt sett sa jag: "Vi måste till Spanien."
"Gå till spanjorerna."
Här är vår karaktär, Bomb Voyage
som döptes om till "Bomb Pérignon" vid ett tillfälle.
Men Dom Pérignon tyckte inte att det var en bra idé,
så vi fick ändra det.
Dominique Louis, underbar produktionsdesigner på Pixar,
gjorde Bomb Voyages röst.
Jason Lee gör Buddy Pines röst
som även gör rösten till Syndrome.
Han spelar sig själv, 15-20 år yngre.
Vi var oroliga att han inte skulle...
Att vi skulle behöva använda ett barn.
Det var bättre om Jason kunde Iåta som ett barn
för ofta låter de som andra människor.
De låter inte som samma person.
Vi fick experimentera med att Jason
höjde sin röst, ändrade hastigheten, sättet att säga saker
och talade Ijusare i Pro Tools.
Kombinationen fungerade väldigt bra.
Fin animation av Andrew Gordon och Travis
och alla möjliga är med i serieögonblicket
där allt är så där.
De möter varandra och säger "Bomb Voyage" och "monsieur"
och "incroyable".
Det är bara i största allmänhet.
Vi gör inte narr av nåt.
Det är en balansgång,
vi vill inte göra det tillgjort.
Vi tror på den här världen,
och tycker det är kul att den är absurd.
Ja.
Här är ett klipp
som varit med från början.
Det brukar man inte se i en superhjältefilm.
Ett snabbt klipp... Ni måste gå tillbaka.
Bob ryggar tillbaka innan tåget kör på honom.
Han förbereder sig på att det kommer att göra ont.
- Det kommer inte att döda honom... - Men det är ett tåg.
- Det är ett tåg. Det gör ont. - Det går fort.
Det är ett sånt ögonblick
vi vill få med i filmen.
Jag tänkte att vi alltid skulle ha
såna här ögonblick, superhjältar som också har känslor.
Ja, och det gör ont.
Kolla in Ijuset. Är det inte fint?
Jo, jättefint.
Janet Lucroy och de andra gjorde ett jättefint jobb.
Vacker exteriör av en kyrka som man aldrig ser igen.
För John och mig har det här varit
en resa i fyra år och nu går vi igenom de där åren superfort.
Saker som vi hade möten om och bråkade om...
- Här är pastorn. - Rösten görs jättefint av...
- Av vår producent, John Walker. - Ja.
Vi lyssnar på honom igen.
- Gott om nyanser här. - Otroligt.
Vi ser alla strider
som vi fick ta oss förbi på ett ögonblick.
Det är som att se barnen bli stora.
Framför ens ögon.
Här har vi ett romantiskt Ijus
och det ska förstärka det kärva som kommer nu,
där bilderna är skakiga
och gryniga.
Det ska skaka till plötsligt.
Men till skillnad från början är proportionerna andra här.
Här liknar det gammalt 1:33-material,
men vi har zoomat in så att det är grynigare,
så det ser gammalt ut
och en känsla av att det släpats bakom bilen.
Jag gillar att de använder domstolsskisser där
tillsammans med Teddy Newton som gör berättarrösten.
Vår karaktärsdesigner
- och galna geni. - Ja.
Teddy Newton är berättaren. Han är bra på
att göra gamla film-röster.
Industriellt filmisk.
Lite som början på Citizen Kane.
Domstolsskisserna gjordes av Peter Sohn
som jobbade med oss på Iron Giant.
En scen som gjorde oss galna med alla olika personer.
Men vet inte ens om det
för gör man dem rätt
märks de inte.
Det var svårt att göra dem, så att ingen skulle märka dem.
Här hoppar vi till Bobs nuvarande liv.
Jag ville vinkla det annorlunda,
framställningen av det här.
Jag pratade med Lou och Janet om att ta bort färgen här.
Det är som om vi har dragit ned på färgen från inledningen.
Den har förlorat sitt liv. Den styrs av Bobs känslor.
Hemmet har lite mer färg än Insuricare.
Det andra intressanta som fungerade bra
är att jag satte kameran på 3D
och zoomade in det här.
Om man backar kameran och zoomar in,
tappar man dimensionen och allt blir komprimerat och klaustrofobiskt.
De här klippen är komprimerade och världen känns trång
och platt. Man ska inte röra kameran så mycket
när man kommer till Insuricare.
Allt ska vara komprimerat och klaustrofobiskt.
Jean Sincere spelade mrs Hogenson.
Här är Wally Shawn som Gilbert Huph.
En märklig sak,
de första rösterna som vi spelade in var alla författare.
Wally Shawn är dramatiker, en jättebra dramatiker.
Sarah Vowell är en underbar författare och essäist.
De gjorde våra första röster.
Bernie, Dashs lärare, görs av Lou Romano
som är vår produktionsdesigner.
Den här sekvensen var med ett tag och borta ett tag.
Fram och tillbaka för filmen var 107 minuter,
Pixars längsta film nånsin.
Den här sekvensen pratade vi om att inte göra
för att få ner tiden och spara pengar.
Till slut bestämde vi att...
Det gick inte lika bra utan den. Det var viktigt
att se allas normala liv innan de blev överdrivna.
Och att det orsakade problem.
Det blev för mycket en historia om Bob,
man såg inte resten av familjen tillräckligt om scenen klipptes bort
och efterföljande scen där Violet presenteras.
- Ja. - Det sa John Lasseter,
vår exekutiva producent. Han ville ha kvar dem.
John tar bra beslut om vad som fungerar.
Även om filmen var lite lång
såg han värdet i att behålla scenen. Han försvarade den.
- Det var bra. - Absolut.
Det betydde lite mer arbete.
- Det var kul att den var tillbaka. - Ja.
Det är en lågmäld scen
som visar att det finns problem i familjen
som beror på krafterna som finns, men inte går att använda.
Målet var att visa
att Helen försöker vara en bra mamma genom att hålla sig till reglerna.
Men hon tror inte på sina egna ord.
Såna scener är utmanande för en animatör
för de är inte så fysiska.
De är begränsade och handlar om uttryck och tajming,
och att hålla saker levande, men inte göra dem för stora.
- Här är vår hjärteknipare. - Tony Rydinger
som har gått igenom några skapelser.
Tony kom nästan in i filmen i en annan inkarnation.
I sista stund bestämde vi att han inte var en riktig hjärteknipare
och han fick designas om.
Karaktärerna är svåra att bygga.
De tar lång tid. De är som instrument
som animatörerna måste spela.
De måste vara kapabla. Det är som att bygga en bil till en tävlingsförare.
Eller en fiol till en musiker.
Det tar lång tid att bygga.
Vi lägger all energi på huvud- karaktärerna. Det fanns en klyfta
mellan huvudkaraktärerna och de sekundära.
Vi fick bita oss i läppen och inte säga nåt.
Jag var redo för det. Som tur var,
drog vår exekutiva producent, John Lasseter, i...
Drog i bromsen
väldigt sent i filmen, nästan i sista minuten
och sa: "Vi måste göra dem bättre."
Alla var glada över det för om John säger: "Fixa det",
säger alla: "Han sa 'fixa det" '.
Vi ville alla fixa det, men tiden och pengarna började ta slut
och det var underbart att John ville ha med det igen.
Det gör enorm skillnad och får det att kännas som en värld.
Här är familjelivet
och Lou, Janet och jag pratade om att värma upp saker lite
för även om det är i Bobs klaustrofobiska del av filmen,
så är hemmet inte nåt dåligt, det är ett trevligt ställe.
Han engagerar sig inte så mycket som han borde.
Det är gott om fina tillfällen för karaktärssaker.
Det påminner om massor av middagar jag var på
när jag var i Dashs ålder.
Vi hade galna middagar med min familj.
Nu när jag är pappa...
Det är fortfarande vid middagen som alla samlas
och alla får umgås runt bordet.
Ett bra tillfälle att introducera familjedelen av filmen.
Nåt av det svåraste i den här filmen
var att hålla koll på allt på bordet.
- Det var en mardröm. - Man har möten
där de säger: "Var har broccolin tagit vägen?
"Broccolin, det stämmer inte."
Eller "såsen". Det sa Nigel vid ett tillfälle.
Alla är på varandra,
alla är trötta på digitalmat.
De börjar skälla på varandra.
Nigel höjer rösten och säger: "Kan vi ta problemet med såsen?"
Jag brukade köra med det.
"Kan vi ta problemet med såsen?"
Men det fanns kött, juice och sås,
och: "Ärtorna, då?" och: "Var är broccolin? Den rör sig."
"Den är borta, den var där. Var är den?"
"Broccolin är bredvid pappa i den här vinkeln och..."
- Till slut blir det bara, glöm det. - Ingen bryr sig.
Släng runt den, det spelar ingen roll.
Vi jobbade tills man inte la märke till den,
- om man är människa. - Ja.
Vill man hittar man säkert sånt som inte stämmer.
Man hittar mat som inte stämmer.
Jag skulle vilja stanna upp och berömma varje animatör
som har gjort de här scenerna.
Det här är bland det första vi gjorde,
filmen delades upp för att alla skulle ha nåt att göra.
Det går fort från animatör till animatör.
Eli Fucile gjorde även rösten till Jack-Jack där, skrattet,
och vi älskade det. Jag ville ha med det i filmen.
Han är son till animatören Tony Fucile.
Jag hade gärna stannat vid varje scen och...
Här har vi underbar animation av Mike Venturini och Mike Wu.
- "Wu-Dog." - Mike Venturini gjorde Fryzo
och Wu-Dog gjorde Bob i den här scenen.
Den här scenen är inte typisk för animation.
Det är inte ofta man ser två som pratar i en bil.
Vore jag animatör skulle jag vilja animera dem.
Jag skrev nåt som skulle vara kul att animera.
Underbar, välbehärskad animation.
Snyggt jobbat. Jag älskar det.
Vackert Ijus också.
När folk tänker på animation tänker de bara
på folk som dansar runt
och är roliga, men animation är ingen genre.
Folk säger "animationsgenren".
Det är ingen genre. Västernfilmer är en genre.
Animation är en konstform och man kan välja vilken genre man vill.
Man kan animera mysterier, cowboyfilmer, skräckfilmer,
barnförbjudna filmer, sagor. Det är inte en sak.
Nästa gång nån frågar hur det är att jobba i animationsgenren
ska jag ge den personen en snyting.
Man har ett djup i filmen,
tar bort fokus från huvudkaraktärerna...
Många som sysslar med datorgrafik
drar fördel av att man inte har problem med Ijus
när det gäller djupet. Man kan göra allt i djupfokus,
som i Citizen Kane. Många säger:
"Man kan ha oändligt djup, varför vill man annars ha det?"
Det passar vissa projekt.
Det passar bra i Citizen Kane.
Men i den här filmen ville jag använda fokallängd
för att fokusera på det man tittar på.
Andra Pixarfilmer har också varierat fokallängden.
Vi har inte uppfunnit det här.
Men ofta blir det knepigare
för man får skifta fokus hela tiden
som i en actionfilm.
Men när filmen är späckad av så mycket info,
och har snabba scener
är det ännu ett verktyg att använda för att rikta publikens ögon.
Jag ville ha det i många scener.
- Du använde det mycket. - Ja. Och det var jobbigt.
Vi fick skicka tillbaka scener för att få rätt fokallängd.
- Här är en. - Ja.
Vi ställde in fokallängden på Fryzo där.
Fin effekt.
Ja. Mark Andrews skötte bildmanusen.
Det var en idé de försökte övertyga mig om.
Jag sa: "Sluta, en kula fryser inte mitt i luften.
"Sluta..." De tyckte att det skulle vara coolt.
De såg att jag
började ge med mig.
- Så det blev en polisisbit. - Ja, en polisisbit.
Jag tänkte på att frysa polisen.
Men jag tänkte inte på att frysa en kula mitt i luften.
Där fick de övertala mig.
Det är kul att han nynnar på sin egen signatur här.
Craig gjorde ett jättebra jobb med det.
Det är en av mina favoritscener i filmen.
- Min också. - Holly och Craig
gjorde ett bra jobb med rösterna. Det är jättesnyggt animerat.
Det börjar med Ron Zorman som äter kakan.
Sen blir det Dave Mullins och Helen som avslöjar Bob.
Sen blir det Andy Schmidt när de börjar bråka rejält.
Sen John Kahrs.
De fick gott om utrymme allihop när bråket satte igång,
så de kunde styra båda karaktärerna genom scenen.
- Jättebra scen. - Det var lite svårt
att övertyga Pixar om det först
för det var bland de första scenerna som vi gjorde bildmanus till.
Pixar trodde att vi skulle göra
en Bergmanfilm med äktenskaps- problem i en och en halv timme.
Men när de såg hur bra det passade
ändrade de sig och gick med på scenen.
Det var en intressant scen att skriva för när folk bråkar,
bråkar de inte om vad de säger.
Att visa en sak medan man säger nåt annat är en utmaning.
Men det är underbart.
Det är animerat, inte bara återgiven live action.
Men det känns äkta och trovärdigt.
Hon sträckte inte på sig på länge efter bråket.
Han var för hotfull mot henne.
Folk kände sig obekväma när de såg det.
När hon säger: "Det handlar inte om dig",
för Bob är större än Elastaflickan.
Det kändes som misshandel.
Jag tänkte att jag inte behövde ändra scenen.
Jag måste bara göra mamman. Mamman är hans jämlike.
Om hon sträcker på sig för att bli fysiskt...
Hon säger: "Jag säger ifrån", då...
Jag kan höja mig över dig om jag vill.
Efter det tyckte alla att det gick bra med scenen
- och vi behövde inte ändra ett ord. - Det är en strålande...
Mamman vill inte använda sina krafter,
men här blir det en jättebra effekt.
- Stackars Bob. - Ja.
Han är den ende med en gigantisk stång.
- Ja. - Han kommer inte in genom dörren.
Nån fick den idén tidigt.
Det var kanske Ted Blackman. Jag vet inte om det var Lou eller...
Men idén var att hans kub är den enda
med stödstruktur, för att göra det mer begränsat.
Bob har en kaktus på axeln
i form av Huph.
Bra scenografi här med Lou Romano och kompani
där stolen ser ut att rynka ögonbrynen.
Bänken pekar på Bob.
Pennorna pekar också på Bob.
Finns det en obekvämare stol än den han sitter på?
Jag har suttit på den många gånger.
Jag fick sparken på två av mina tre första jobb.
Så jag känner igen mig i hur den här lille killen
berättar för en om livet och...
Och att man inte förtjänar det.
Man tar bort alla utan visioner och fantasi
och det finns många såna och vi har alla träffat på dem.
De har ofta medelbefattningar.
De har aldrig toppbefattningar. Alltid i mitten.
Jag gillar idén om den store superhjälten
som måste lyssna på den lille skrytmånsen.
Han är maktlös när alla hans instinkter
säger åt honom att börja slåss.
Ja.
Underbar animation av Tim Hittle.
Jag ber alla animatörer jag inte nämner om ursäkt.
Men alla gjorde ett jättebra jobb.
Jag ville använda vidvinkellins här.
När Bob rör sig och blir aktiv igen
började jag röra på kameran igen
för jag ville att mr Incredible skulle komma fram igen.
Tillbaka till platt lins igen och symmetrisk komposition.
Jag gillar hur mapparna studsar när han träffar dem.
En Tony Fucile-animation där.
Bob grabbar tag i Huph. "Jag vill ha den scenen."
Tony tog tag i några gamla problem där.
Här är ännu en otypisk scen för animation.
Två personer i en korridor som pratar om problem.
Fin animation av vårdarna
som man inte brukar lägga märke till. Rick Dicker här,
vars röst görs av Bud Luckey
som har jobbat länge på Pixar.
Han var en av dem som skapade Woody i Toy Story
och regisserade Hopp som också är med på den här dvd:n.
Han gjorde en så bra teströst att alla gillade den så mycket
att vi ville använda den i filmen.
Det är Bud Luckey och Craig här som gör rösterna.
Vi ville att Rick Dicker skulle introducera Hopp.
Början var så abstrakt
när Rick Dicker kom till kontoret sent på kvällen
- och drog fram en flaska sprit och... - En banjo.
- Börjar på Hopp. - Börjar på Hopp.
- Jag vet inte varför det inte har gjorts. - Jag tror...
- Knepig idé. - Ja.
Här känner Bob att världen
tar ett fastare grepp om honom. Han är nedslagen, så...
Tala om Pixardetaljer här.
Det finns massor. Det var vår första sekvens.
Alla olika affischer och tidningsurklipp...
Mr. Incredible-minnen.
Min favorit är Mr. Incredible Sings.
- Det är hans William Shatner-album. - Ja.
- På väggen nånstans. - Fin grafik.
Men väggarna, man kan definitivt filma runt med kameran
och fånga upp många detaljer i Bobs liv.
Det finns klipp på honom och Fryzo på nån välgörenhetsgrej
i sina superhjältedräkter.
Underbar diskret liten effekt här.
Jag ville antyda en 3D-bild.
Rick Sayre och ett gäng genier på Pixar
listade ut hur man simulerar en dubbelt konvex effekt.
Jag önskar att vi hade använt det lite mer.
Kameravinklarna skulle ha visat lite mer. Där är det.
Men kameran måste röra sig för att man ska se det.
Jag ville att det skulle hoppa här,
gå runt mycket för jag ville
reflektera hur försjunken Bob blir,
ständigt sökande efter detaljer,
och hur Helen väcker honom till liv
för hon undrar vad som står på.
Det är placeringen...
Den var viktig i så många scener,
det världsliga och fantastiska.
Han får en chans att återgå till den gamla tiden
med det här fantastiska uppdraget och samtidigt
är mamma utanför dörren och säger att middagen är klar.
Här kommer musiken av Michael Giacchino
och Bob ser möjligheterna
- att återvända till sitt fina liv. - Ja.
Vi ville ha ett gyllene Ijus
och se honom skapa ett band med allt han älskade
med den gamla tiden och känna att det fanns inom räckhåll.
Det världsliga och fantastiska igen.
Den är självförstörande och startar vattenspridarna i huset.
Familjen får också vattnet på sig
och han får ta tag i det.
Resultatet blir
- att allt måste torkas. - Med en rosa hårtork.
Det var Helen.
Underbar karaktärsanimation av Kureha.
Hon gjorde båda karaktärerna i den här långa scenen.
Följer man varje individuell karaktär
genom hela klippet
ser man att det är
lika bra som bra live action.
De ifrågasätter saker och hör saker
och Bob blir nervös när Helen blir misstänksam.
Han vet inte om idéerna accepteras.
Underbar karaktärsanimation.
Det är svårt för scenen är så lång. Hon jobbade med den i månader.
Hon fick vara koncentrerad i... I månader.
Turen börjar nu.
Vi ska till ön...
Tempot ökar.
Fin grafik av Mark Holmes
som överförts av Andy Jimenez,
A-foto.
Han gjorde förplaneringen av filmen.
Skärmen är mellan dem,
ändå fokuserar vi inte på den.
Bob känner sig som en hjälte.
Det världsliga inkräktar igen.
Han får hantera allt som medelåldersmän hanterar.
Här är Elizabeth Peña som Mirage. Fantastisk insats.
Hon har en jättefin röst.
Hon var den första jag tänkte på
när vi letade efter nån till den här karaktären.
Vi hade problem med skalan.
Av nån anledning får datorn
allt att se litet ut. Vi fick tänka igenom det,
för att få saker att se så stora ut som de ska.
Det kändes som datorn hade en baktanke,
nästan som HAL 9000 i 2001.
Baktanken var att göra allt litet,
viktlöst, plastigt och rent.
Vi ville ha sakerna stora,
tunga, med mycket struktur, smidigt och smutsigt.
Så vi kämpade emot.
- Det blev: "Dave, Dave..." - "Jag vill ha det rent."
"Sakerna ska vara små och viktlösa, Dave.
"Du sätter uppdraget i fara, Dave.
"Du vet inte hur man regisserar den här filmen."
Nigel och de andra var duktiga på djungelgrejerna.
- Tom Miller jobbade mycket med det. - Han var vår djungelkung.
Det var väldigt detaljerat,
man skapade alla blad.
De kom inte dit av sig själva.
Det är hotfullt här,
men Bob har kvar sina krafter.
Men världen framstår som hotfull
och han kan skadas.
- Vi gör mycket fort. - Ja.
Det finns underbar animation.
Du sa att Bob smög runt
här och i nästa scen när han smyger in på basen.
Folk smyger inte runt i filmer längre.
De ska smyga runt i min film.
Folk har så bråttom
och actionscenerna ska vara snabba
så de glömmer det fina med omkringsmygandet.
Man ser var man är.
Det finns lite smygande här.
Det är inte slöseri med tid.
När han hoppar från klippan,
20 sekunder före det,
är det Angus MacLane som animerade, både Omnidroiden och Bob,
i hela sekvensen.
Underbar effektanimation.
Det här är en lång animation
och Angus tog hela på sig vilket var fantastiskt
för det är mycket.
Det blir klassiskt, fantastiskt och världsligt.
Mitt i det stora actionslagsmålet skadar han ryggen.
- Ja. - Och klimax är
kotknackargreppet som fixar ryggen.
Det skämtet fanns med från början.
Jag föreslog skämtet som en del av mitt originalförslag.
Anledningen till att jag stannar vid en sån detalj
är för att förstärka idén om att det är världsligt och fantastiskt.
En del av dem ingick i originalförslaget,
som dök upp i filmen. Normalt sett
föreslår man bara filmen i stora drag.
Men ibland påpekade jag en liten detalj
för att visa vilken ton jag hade tänkt för filmen.
Underbart Ijus här.
Lou iscensatte det jättefint,
från solljus till lava,
till middagsrummet.
Lou, Janet och jag pratade om
hur färgerna rör sig från en sak till en annan.
Vi besöker många platser i den här filmen.
Nya interiörer hela tiden och vissa ser man inte igen.
Det var en utmaning att få gjort alla sakerna.
Först skrämde det folk.
En del
sa att det var omöjligt.
Som tur var sa en hel del
att det var möjligt, men svårt.
Vi lyckades nog utan att spendera alltför mycket pengar,
genom att planera ordentligt
och inte avvika från våra planer.
För många av interiörerna fungerar inte
om man inte är i exakt den planerade positionen.
Det finns många scenarbetare precis utanför rutan
som håller upp saker.
Det är som en bakgård
där precis utanför rutan...
- Faller allt sönder. - Ett cementblock eller nåt.
Mycket var bara bluff.
Fantastisk musik här.
Michael Giacchino gjorde ett underbart jobb med musiken.
När filmen bara var en idé
spelade jag tidig 60-talsmusik.
Jag spelade olika sånger medan jag berättade om mina idéer
så att folk fick ett smakprov.
Jag ville ha soundet som jag kopplar ihop
med många actionfilmer från 60-talet.
Michael fångar soundet utan att det begränsar honom.
Det påminner om den musiken.
- Men den är helt ny. - Ja. Det är fantastiskt.
Musikerna gillade att spela den.
Det är det svåraste jobbet för en datakille.
Man tänker: "Vadå?
"Vad är det för bra med det?" Men tyget
som han drar handen genom. Det tog en kille
- två, tre månader att göra det. - Gick det överhuvudtaget?
Och: "Jag vet inte" och "Vi måste be vår bästa man."
"Måste du dra handen genom det?"
"Kan han inte bara hålla det
- "och beskriva det?" - "Är det hål i det?"
- "Där är ett hål." - "Kan vi göra det med..."
- "Det kommer att fungera." - "Kan vi växla till hans ansikte
"och höra Ijudet när handen drar igenom det?"
De ville undvika den scenen. Jag sa: "Nej,
"poängen är att han har slitit sönder sin gamla dräkt
"och vill fixa den."
Det finns runt 15 människor
som har ögonen på dräkten Bob har i handen.
Simuleringen har varit så svår att det är som...
"Se när den rör sig."
Nu och i slutet av filmen när vi hade listat ut det
var det inte svårt att godkänna scenerna.
Men allt hår och tyg,
inte bara det i hans hand, men det han har på sig.
E:s hår. Hennes linser förstorar ögonen,
de blir större, förstorade.
Allt sånt måste genomföras och listas ut.
- Här är en annan stor scen. - "Jösses, såg du det?"
Men det är jättebra. Så bra
att förhoppningsvis märker ingen det.
Producenten måste betala för det,
- det finns bara förlorare. - Ja.
- För om vi gör ett fantastiskt jobb... - Ett fantastiskt jobb som ingen märker.
Vi hoppar över en massa bra jobb här
och vi pratar inte om Lou Romanos fina interiörer
tillsammans med många i konst-teamet.
Frisen, målad av Paul Topolos, tar upp hela väggen.
Vackert jobb. Sen flyttades den för att få rätt dimensioner.
E:s hem är en stor genomtänkt interiör.
Det är smakfullt och bauhausaktigt,
men det förskönar hjältarna.
Frisen och den stora skulpturen utanför med vattenfallet
handlar om hjältar och gudar
som hon önskar att hon fortfarande skapade för.
Det är underbart att allt är stort för hon är liten
men hennes personlighet är stor därför är hennes hem stort.
Jag gillar hur Ijudet ändras när de går in i det stora rummet.
Det låter ihåligt.
Underbar animation av Andrew Gordon på E,
på mycket av det där.
Rob Russ animerade lite. Där är fina grejer av Bob.
Jag skulle kunna berömma folk hela tiden.
Så jag ber om ursäkt om jag glömmer nån.
Det är omöjligt att... Man går från en grupp begåvade människor
till en annan hela tiden.
Ni har alla gjort ett jättebra jobb.
Jag säger alla, så att ni inte kan klaga.
Hundratals människor jobbade med filmen.
- Ja. - Kolla eftertexterna.
Jag tackar alla. Vi tackar alla.
Vi utmanade verkligen animatörerna
att göra det här.
Människor är oerhört svåra att animera
för alla vet hur de rör sig.
Man vill inte bara återskapa verkligheten
för det är inte så specifikt eller intressant.
Man vill att allt ska vara trovärdigt.
Man ska tro att de är levande ting
med känslor och ett förflutet.
Underbar animation av Dave DeVan där,
av mamma som pratar med pappa och man ser hennes ånger.
Känslan är annorlunda nu i Manta-jeten.
"Din storspelare, välkommen tillbaka till Vegas."
"Ta den stora sviten
"och beställ precis vad du vill ha."
Det handlar om att sälja frestelserna
från paradisön.
Här hittar vi våra vackraste klipp.
Underbara grejer.
Effektteamet, Sandy och hennes team
gjorde ett underbart jobb med djungelvattenfallet
och undervattensklippet där Manta-jeten kommer in i viken,
en svår scen att genomföra.
Det är svårt att göra vatten med datorgrafik
och när vi visade allt för folk:
"Ja, vi gör vatten och vi är i yttre rymden,
- "vi är under vattnet..." - "Det exploderar."
"Det är explosioner och tyg under vattnet och..."
- "Hår under vattnet." - "Simulera hår, tack."
Att det var så mycket grejer förvånade folk.
- Filmen är beviset på att det gick. - Ännu en exteriör.
Helen kommer till dörren.
Hon vill dammsuga korridoren.
Dammsugaren kommer in i rummet.
- Stort misstag. - Ja.
Allt möjligt sugs in där.
Nu måste hon ta hela rummet.
Det finns tallrikar i vasken,
då tror man att det ordnar sig.
Klockan är 23.00 och alla sover.
Man diskar två-tre grejer och öppnar diskmaskinen
som är fylld med ren disk
som måste ställas in. Och det är...
"Ingen god gärning utan straff."
Första animationen vi gjorde på kvinnor.
Helen är animerad av David Mullins
och E av John Kahrs.
Fina scener båda två. I Helens scen gillar jag
att hon blir störd av E.
Hon är van att bestämma och E stör henne.
Bob är tillbaka i styrelserummet och överraskas
av att agendan är ändrad.
"Jag fick inte PM:et."
Det är den officiella ingången till vår Syndrome.
Vi ville ge honom en ingång där han har kontrollen.
Bob undrar vad som är på gång.
"Vem är killen? Varför bär han kostym?"
Han får en vink här och känner sig inte bekväm av minnet.
Skurken ska vara lite sympatisk här.
Bakgrunden till problemet går tillbaka i tiden.
Bob gjorde ett misstag när han inte behandlade barnet...
Bättre.
Idén jag hade här var
att enkla saker
kan ha en stor effekt.
Den idén var... Nollpunktsenergi
som jag skrev till en början som vi inte använde,
men som finns på dvd:n. Och jag var...
- Det är bra att han förlorar honom. - Det är världsligt.
En fantastisk vattensimulering av Martin Nguyen.
Nollpunktsenergin
hade ett löjligt namn,
Immoba-ray eller nåt hade gått bra.
När jag sökte på nätet
såg jag att det fanns nåt som hette nollpunktsenergi
som liknande den här.
Den gör tunga saker viktlösa.
Det är nåt de jobbar på vilket förvånar mig.
Det var svårt att få rätt, Kronosklippet.
Kronosklippet. Ja.
Man kan bara läsa det från en vinkel.
Vi försökte uppväcka några krabbor från Nemo.
- Ja. - Men de... Vi fick inte tag i dem.
Idén om Gazerbeams skelett i grottan var...
En av storykillarna, Max Brace, föreslog det.
Jag hade en annan grej där som han föreslog.
Jag tyckte det var en bra idé.
Vi tog med det i filmen och det blev
en fin förkortad tanke.
Här är en annan, fin tvåpersonersscen
som Victor Navone animerade mellan Helen och E.
Vi fick ändra om lite.
Fin animation av Dave DeVan här.
Vi gick efter hur karaktärerna rörde sig.
Vi bestämde vilken gång de skulle ha
och hur de bar upp sig.
Alla figurerna är konsekventa
även när de går från en animatör till en annan.
Underbar design i labbet också.
Speciellt E. Fin kontrast mot resten av huset.
Fantastisk skuggning här av Bryn Imagire
och fint Ijus av Janet Lucroy och hennes team.
Många olika ytor
och vi försöker ha lite tyst stämning där.
Det gör filmen långsammare att ha med det här stället
för E har sitt konstgalleri där uppe,
- men där nere är det helt... - Som ett labb.
Det ser coolt ut.
E var en blandning av många saker.
Modedesigners och rekvisitakillar som man alltid såg i äventyrsfilmer
som var nördar som designade saker åt hjältar.
Om man kombinerar de två sakerna
rekvisitakillarna och designpersonerna.
En halvjapansk, halvtysk karaktär.
Det var kul att skriva den här karaktären.
Du gör ett bra jobb med hennes röst.
Vi hittade ingen annan som klarade
en tysk-japansk brytning som du föreställde dig den.
Du klarade det och gjorde det bra.
- Jag var också tillgänglig. - Ja.
Du jobbar för en rimlig lön.
- Min timpenning var billig. - Det var bra lön.
Vi behövde spara... Nej, det var kul.
Det fungerar på Pixar. Vi spårar de här rösterna.
Alla karaktärerna. Jag gjorde tre eller fyra
i spårningen. Jag gjorde Bob och Syndrome.
Vi vill hitta en bra ersättare
så att alla vet vad vi är ute efter.
Ibland blir de tillfälliga rösterna kvar
som de slutgiltiga. Och...
Det finns en del från Pixar som är med i filmen.
- Det är jättebra. - Carries röst görs av Bret Parker
- som är vår animatör. - Pixarfolket är överallt.
Filmmakarna som jag beundrar inser värdet av lockande ögonblick
och att mjölka ur allt. Tänk på en bra historieberättare
som berättar en bra historia,
de hastar inte igenom en historia. De stannar upp och insuper ögonblicket.
De vet vilka ögonblick de kan dra ut på.
Mina favoritfilmmakare har självförtroende nog att sakta ned.
Jag ska inte nämna namn, men många artister
som är kulsprutesnabba
behöver inte hantera problemet
om nån lyssnar
för de babblar på.
Det verkar nästan desperat.
Såna filmer jag beundrar tar ett tag att insupa
för en film bjuder på så mycket.
Speciellt när man har ett begåvat team
som får interiörer att se fantastiska ut.
Man vill stanna upp och ta in allt.
Det är som en bra paus.
En bra filmmakare saktar ned.
Här är en av mina favoritanimationer.
Vi hade allt möjligt där och det var...
En vakt grät över sin kompis som var skadad.
Det gick överstyr.
Jim Murphy gjorde Bob där och Victor Navone gjorde vakten.
Victor gillade uppdraget så mycket
att han gjorde sju olika versioner av när vakten blev träffad.
Det kommer att finnas på dvd:n.
Det är som olika versioner av ett tema,
som en målare som gör: "Nummer sju, nummer åtta."
- Han faller ihop i sorg. - Och de är hysteriska allihop.
När dagstagningen kom upp, fortsatte han.
Jag hade mitt val. Jag sa bara:
"Vi måste välja tre även om fyran är bra."
Här finns underbar animation av Carlos Baena.
När det handlar om svåra fysiska saker
går man till spanjorerna.
Gå till spanjorerna om du har nåt svårt.
Det är fysiskt och stenen känns väldigt tung,
ändå känns Bob stark.
Det är ett svårt problem för en animatör.
Det är en av mina... Jag älskar den interiören.
Den är så enkel och känns som en storfilm.
Randy Thom, vår Ijuddesigner
gjorde underbara datorljud här
och ekot är fantastiskt.
Bolhem Bouchiba gjorde båda karaktärerna här.
Han tecknade för hand... Det här är hans datorgrafikdebut
och han gjorde underbara animationer av E och Helen
i de här scenerna.
Stillbilderna på alla superhjältarna
var också svåra för de är modeller,
skuggade karaktärer och man måste göra en stillbild för varje person.
Det var svårt att få allt gjort.
"Hur många är där?"
"Vi har Gamma Jack." Namnen är också kul.
Jag ville ge sken av att Helen drogs närmare E.
Jag använde en teknik som Hitchcock kom på till Vertigo
som många andra också har använt.
Man rör kameran i en riktning
och kontrar med zoomlins.
När vi växlar fram och tillbaka mellan Helen, E
och Bob i datorrummet
är nåt jag även gjorde i Iron Giant.
Man kopplar ihop två olika saker med en händelse.
I Iron Giant fastnar han i kraftledningen
och de växlar till mammas hus.
"Hur hänger de ihop?"
Han snubblar in och strömmen försvinner.
Helen trycker på den här lilla knappen för att ta reda på var Bob är
och avslöjar honom oavsiktligt för datorsystemet.
- Till geggbollarna. - Till geggbollarna,
det var Kevin O'Briens idé. Vi ville stoppa Bob,
men Kevin kom på idén om geggbollarna
vilket blir logiskt
om man vill stoppa nån som är stark.
Det animerades av Dylan Brown
som gjorde Bob när han blev träffad av geggbollarna.
Det gjordes som en lång animation,
sen satte vi in flera kameror
för snabba växlingar. Det fungerade riktigt bra.
Nu är vi tillbaka i vår världsliga verklighet
och E ser en av sina superhjältar gråta,
och lida sig igenom det.
Jag gillar skräptunnan.
Hon har toalettpapper. Jag ville det
för hon är inte en person som skulle ha pappersnäsdukar.
- Man gråter inte i E:s hus. - "Ingen gråter i E:s hus."
Underbar animation av Doug Frankel.
Jag gillar E:s kök här.
Det är motsägelsefullt för E är väldigt liten,
men hon dominerar superhjältarna.
Helen blir bara nervös när hon har med E att göra.
Det fångar kärnan hos nån som är så självsäker
att de skrämmer alla.
Det handlar om att hand om de sista detaljerna.
Här är mer animation som jag gillar.
Bryn Imagire designade olika material så fint
och sakerna på väggen.
Målningen bakom Helen gjorde Bryn.
Sänglinnet, designen.
Med datorgrafik måste man välja kvaliteten på tyget.
Ron Zorman gjorde ett jättefint jobb i den här scenen.
Patrick Lin och jag fick den här väldigt långa scenen att fungera,
där kameran rör sig hela tiden.
Den måste fånga olika detaljer
för alla pratar samtidigt och scenen ska kännas hel.
Underbar animation,
fint kameraarbete också.
Barnen börjar styra sina egna liv
i den här delen av filmen.
Vi är tillbaka vid deras krafter
och vad de kan och inte kan göra.
- Jag älskar den här musiken... - Ja.
- ...som Michael gjorde. - Helen flyger planet
- och det gjorde hon inte från början. - Från början, nej.
Vi hade en kille, Snug. Det kan ni se på dvd:n
om ni letar upp det.
Jag ville att priset skulle betalas.
Jag ville att nån skulle dö och jag tog ett tag att ändra mig.
Vi letade efter saker som vi kunde rationalisera
och John Lasseter föreslog att Helen skulle flyga planet.
Jag ville inte det för jag ville att priset skulle betalas.
Jag ville att nån skulle dö...
Lasseter var cool. Han sa: "Okej, det är din film.
"Men det vore coolt om hon var piloten."
Till slut höll jag med. "Typiskt!"
- Det är coolt att hon flyger. - Det är toppen.
Jag kan inte föreställa mig nåt annat.
Fantastisk animation av Syndrome
av Doug Sweetland som skissade henne
och Dan Nguyen och Michal Makarewicz som slutförde det.
De är unga och vi gav dem en sån komplicerad uppgift.
Doug kunde inte slutföra scenerna och vi sa:
"Kan du slutföra det?" Doug är en fantastisk animatör,
de blev skrämda.
Men de gjorde det i alla fall vilket var riktigt modigt.
De gjorde ett fantastiskt jobb.
Alla tre ska ha beröm. Det var precis vad jag ville ha.
Jag ville att det skulle vara kul att se, men även skrämmande.
Man kan tycka att en skurk är rolig,
men en bra skurk måste vara hotfull.
Det är en balansgång med Syndrome mellan att vara kul
och en farlig skurk.
Bob har sin speciella frisyr.
Det var mycket jobb med att få hans hår
att falla ner så där på huvudet.
Mark och hans team gjorde ett fantastiskt jobb.
En del tror att bara för att det kallas simulering,
krävs det inget jobb. Man sätter bara dit håret
och håret reagerar på det som den animerade karaktären gör.
Många gånger reagerar håret inte som man vill
och det går inte att animera.
Så de här killarna måste ändra
det virtuella universum där håret finns.
De måste blåsa en liten vindpust i rätt ögonblick.
Det är en egen konstform. De här killarna är genier.
De gjorde ett fantastiskt jobb i filmen.
De måste översätta regin. Regissören säger:
"Jag vill ha håret här." De hör det,
men får säga till sig själv:
"Då behövs gravitation som på Mars, högt barometertryck
"och en 64 km i timmen kuling som blåser nordöst."
In från nordöst.
Men den här vinden från nordöst får bara vara 0,02 sekunder.
Tryck på "kör", så hoppas vi att det fungerar.
Vänta en halvtimme och tillbaka.
"För mycket barometertryck."
Det var så kul att arbeta fram den här sekvensen
med Mark Andrews och Kevin O'Brien
och alla bildmanuskillar.
Jag ville göra det spännande.
Andy Jimenez och Patrick Lin
var duktiga på att planera alla hoppiga kamerarörelser
och få det att kännas som om det hände precis då.
Holly Hunter var duktig och lärde sig
pilotspråket som de lär sig inom militären.
Mark Andrews hjälpte oss med det.
Hon ville veta vad precis allt betydde,
innan hon spelade in det.
Vi förklarade det för henne
och hon gav 400 %.
Animatörerna fick en stor utmaning med att matcha hennes intensitet
för hon var så inne i det.
Underbar animation av John Kahrs på Helen och Violet.
Ingen gör intensitet bättre än John Kahrs.
Det är snyggt att planet gungar
och att de reagerar på det här.
Jag gillar att Violet försöker sig på kraftfältet.
Det var inte med från början. Hon försökte
bara hjälpa till, men det kunde hon inte.
Det lönar sig i en efterföljande scen.
Det här klippet var bland de svåraste i hela filmen.
Vi hade en miljon olika element
och det skulle kännas som det hände.
Samtidigt sträckte sig Helen, hårsimulering...
Saker exploderade, 3D-moln, vind och...
Här blir hon en fallskärm. Det tog ett tag.
Rob Russ gjorde fantastisk animation på Helens omvandling till fallskärm.
Det är svårt.
- Nu går fallskärmen ned i vattnet. - Vatten är svårt att göra.
- Nu måste... - Den måste ned i vattnet.
...den är våt nu. Alla är redo att ge upp.
Jag ville krascha planet och fick göra det igen.
Kroppen, och den här animationen gjorde Rodrigo.
Svåra fysiska grejer, åk till Spanien.
Det känns som vi bara tjatar om hur svårt allt är.
- Vi får sluta. - Ja.
För hela filmen var svår.
En hel lista på svåra grejer.
Vet du vad?
Publiken ska inte behöva tänka på det.
Vi sitter här och går igenom det: "Kommer du ihåg det?
"Kommer du ihåg det?"
Om nån tror att Pixar tar det lugnt nu
efter alla framgångar,
så kan jag som nykomling berätta,
att de jobbar hårdast av alla.
De tar aldrig filmerna för givna.
De försöker alltid 150 %.
Jag är så imponerad av teamet.
De tog sig an det här som verkade för stort och komplicerat
och slängde sig över det.
Det är som att flyga rakt in i en orkan.
Jag är stolt över alla som jobbade med filmen.
Jag är stolt över John, Ed Catmull, Steve Jobs
och Sarah. För det är...
- Det är fantastiskt. - ...ett bra ställe att göra film på.
Jag gillar det här klippet. Och musiken.
Man ser mamma som båten. Det är så kul.
- Jag gillar att Vi bara... - Sitter där.
Sitter och knorrar. Som en sur tonåring.
Hon gör inget här.
Men vi ville plantera idén
att hon plågas av att hon inte lyckades hjälpa
mamma på planet. Det besvärar henne.
Jag hade ett klipp, jag vet inte varför jag inte tog med det.
Det borde jag ha gjort.
Jag hade ett klipp i slutet av det här
efter att mamma berömmer Dash. Vi blickade tillbaka
ångerfullt.
Det hade varit en god idé.
Men den togs bort och jag glömde det.
Effektkillarna ska ha beröm, Ijussättningen
och animatörerna här.
Gini Santos gjorde mycket av den här animationen.
Det känns som en riktig ensemblescen.
Skälet till att jag ville skriva det här talet
från Helen till hennes barn
var att det finns förväntningar på animation.
Det blir ett band med animation och superhjältar,
man tänker på lördagsmorgon.
Om lördagsmorgnarna har de konstiga program
som handlar om konflikter och ändå dör inte nån
eller blir skadad, det finns inga konsekvenser.
Det var nog ett team psykologer
som bestämt att det var dåligt för barn. Jag tycker tvärtom.
Det är bättre att folk inser att det finns ett pris att betala
om en hjälte skadar sig och ändå måste slåss,
det blir mer dramatiskt och verkligare.
Jag ville säga att det var en annan värld.
I den här filmen
förskönar vi inte saker.
Fantastisk animation av Cameron Miyasaki,
väldigt finessrikt och svårt att göra.
Holly och Sarah gjorde ett bra röstjobb
och Cameron satte det perfekt.
De små uttrycken,
ögonen och små blinkningar.
Man ser att det snurrar saker i deras huvuden.
Hon får håret bakom örat och är redo att ta sig an sin roll.
Vi skulle inte prata om hur svårt allt är.
Jag säger bara att det är fint att se hennes ansikte.
Simuleringskillarna jobbade ihjäl sig.
En av mina favoritsignaturer som Michael Giacchino gjorde.
Det är Syndromes signatur och den används på lite olika sätt.
Fantastisk interiör.
Scott Caple byggde upp den.
Jag kommer tillbaka till animatörerna.
De är filmens oprisade hjältar.
Victor Navone gjorde en underbar scen mellan Mirage och Syndrome.
Det berör Syndromes läskiga sida.
Här går Helen tillbaka till Elastaflickan.
Jag var fascinerad av idén
att nån som fått barn
fick gå tillbaka till sina gamla färdigheter och vara bra på dem.
Mark Andrews och jag samarbetade
med att komma på hur hon skulle avslöjas.
Han gjorde bildmanus på hela sekvensen.
Det är det ni ser nu, men i bildmanus.
Jättebra klipp
av Mark Andrews och Andy Jimenez.
Fin animation av Dave Mullins.
- Det här gjorde Rob Russ. - Hon blir platt. Otroligt.
- Håret blir ute. Fantastiskt. - Ja.
Det är svårt att få in Helen i modellen
som kan sträcka ut och ändå få scenen att se hel ut.
Jag gillar alla interiörerna, och storleken.
Det här skämtet var med från början.
Kvinnor klagar alltid på sina kroppar.
Männen säger: "Du ser jättebra ut."
Vet du vad jag menar? Du är kvinna.
Jag hade tre systrar och kvinnor
är alldeles för självkritiska.
Männen är bara tacksamma att de finns.
Tro mig. Sekvensen när hon sträcker ut blir ett problem.
Mark Andrews och jag fick jobba på det.
Det första med henne på basen
fick en bildmanus-konstnär göra, det var enkelt.
Jag sa: "Nej, du förstår inte.
"Sträckandet är ett problem.
"Tänk om hon fastnar mellan två dörrar."
Då tog Mark och jag tag i det.
Det var så här Mark ritade bildmanusen.
Mina käraste minnen är när jag sitter med Mark
och funderar ut hur många sätt hon kan...
- Hamna i trubbel. - Hamna i trubbel.
Underbar animation av Shawn Krause, när hon fastnar.
Här övar Violet. Det ska inte ske igen,
det som hände på planet.
Jag ville visa att hon var besatt av att inte misslyckas.
Det är en karaktärsförändring för henne.
Underbart Ijus av Janet Lucroy och hennes team.
Underbar animation av Dave DeVan.
Fint att Violet har håret bakom båda öronen.
- Hon är redo för action. - Det var den visuella idén
och varför hennes hår var ett så stort problem.
Som filmmakare vill man säga saker visuellt.
Hennes hår börjar framför ansiktet
som nåt hon gömmer bakom och det dras bak gradvis,
till och med mamma drar bak det i Cameron Miyasaki-scenerna,
och det visade vad som höll på att hända henne.
Jag vill ge unga begåvade människor en chans.
Tror man på dem behöver man inte börja med det lättaste.
I mitt första animationsjobb jobbade jag tyvärr
med en regissör som underskattade många
och hade låga förväntningar på dem.
Han sa till dem:
"Du är inte redo för det här."
Det motiverade mig till att när jag en gång skulle bli regissör
skulle jag vara precis tvärtom.
Jag skulle ge folk,
begåvade personer utan erfarenhet, utmanande scener.
Jag tar in oerfarna animatörer
och ger dem komplicerade uppgifter för att se om det går.
Den här filmen var inget undantag.
Jag gav utmanande scener till oerfarna animatörer
som bara råkade vara väldigt begåvade.
Det skrämde livet ur dem.
Men de satsade och lyckades.
Jag har bara blivit besviken ett par gånger
och jag har gjort det många gånger.
De gör nästan alltid ett fantastiskt jobb.
Det är en fin sak
för erfarna animatörer att se också, att det blir utmaningar för alla.
Det kommer begåvade personer
och jag ska ge dem en chans. Om de lyckas
finns det inga gränser.
Vi gjorde det genom hela filmen.
Folk växer med uppgiften. Speciellt folk på Pixar,
de är alla högpresterare
- och väntar på tillfället. - Resurserna här är fenomenala.
Fågeln som vakt var Mike Cachuelas idé.
I början jobbade han på storyn.
Jag tyckte det var en bra idé.
Den här scenen var en utmaning att skriva.
Jag skrev den på fyra olika vis.
Målet var,
hur rättfärdigar man att Mirage Iät den här killen gå?
Hur skulle han reagera efter att han har tänkt på det?
Vi var oense om han skulle
hota henne vid den här tidpunkten.
Men det kändes som han hade tänkt över situationen länge
och att han inte själv skulle veta
om han skulle kväva henne eller inte.
- Han förlorade allt. - Ja.
- Målet var att komma hit. - Till skämtet.
Fin animation av Andy Schmidt,
ett av de bästa fallen genom tiderna.
Det var en stor fråga. Varför... Mirages vändning.
- Varför vänder hon sig, vad är... - Ja.
- Hur ska du introducera det? - Det föll på plats när...
Mirage skulle knuffa undan Syndrome.
- Sen skulle han riskera hennes liv... - Hennes liv, ja.
- ...efter det. - Vilket är fantastiskt.
Det visade att Syndrome inte alls tog nån hänsyn till livet.
Jag känner mig som våra skurkar i verkliga livet.
Man brukar kalla det ett högre kall, men det är det inte.
Nu är vi inne i...
En sekvens som vi kallar "160-km Dash".
Det föreslog jag första gången.
Till skillnad från vissa sekvenser där jag bestämt grunden,
ville jag utveckla det
med bildmanuskillarna, som sekvensen i stan,
jag var oerhört specifik med den.
Jag skrev allt till den
för det var ett av skälen till att jag ville göra filmen.
Om filmen hade varit en måltid
är det här desserten.
Det här var nåt
jag verkligen velat se själv på bio.
Jag ville se vad som händer om man kan springa
och det är enda kraften man har, men det i sig är en enorm gåva
om nån som är snabb försöker döda dig.
Det fina med sekvensen är att han genom den upptäcker
vad han kan göra. Han vet inte det.
- Det är poängen med sekvensen. - Ja.
Det är inte bara en jakt.
Det är ett barn som upptäcker att han kan mycket mer än han tror.
I första versionen
gjordes bildmanuset bara som en actionsekvens.
Alla ögonblick när han upptäcker:
"Jag kan göra det här" togs bort. Jag fick säga:
"Nej. Han slog nån rakt i ansiktet och kom undan."
- Ja. - Förstår du?
Sekvensen pendlar mellan skräck och spänning.
Han fruktar för sitt liv och är full av adrenalin.
Han är förundrad över vad han kan göra.
Han pendlar mellan
"Oj", och jag älskar att göra sånt här.
Ted Mathot jobbade med Mark Andrews
och gjorde bildmanus till det här. Andy Jimenez planerade klippen.
Patrick lyckades väl. Effekterna är strålande.
Michael gjorde ett fantastiskt jobb med musiken.
Det var bland det roligaste
i en film full av roliga saker. Vi skulle ha den här sekvensen
där han är lurad till sista sekunden.
Att han stannar räddar honom.
Ni har nog grepp om de olika platserna.
Jag hoppas ni får grepp om alla olika platser.
I början lät vi inte nån räkna.
"De har många interiörer.
"Vi borde räkna och lista ut hur vi ska göra det."
"Skriv en hög siffra exteriörer."
"Skriv en hög siffra."
Vi ska inte titta för nära på det.
- Du var rädd att alla skulle springa. - Jag visste att de skulle springa.
Vi vill inte göra det. Några av scenerna är under förändring...
- Ändringar. - Det är kanske inte så många scener.
Vi klipper nog mycket, filmen är lång.
Vi gör ingen för noggrann analys.
- Ambitionen sjunker nog. - Ja.
- Man börjar se... - Gnabbet har slutat.
...bror och syster jobba tillsammans.
- Nu försvarar de varandra. - Det gör de inte...
Hon har aldrig gjort det förr. Hon har kommit på det, jösses.
Hon satte på kraftfältet mitt i luften
och rör inte vid marken. Då upptäcker hon
att hon hänger i den här grejen.
Och hon har träffat ett märkligt antigravitationsögonblick.
Sen igen, alldagligt och fantastiskt,
tänk om man sprang på mamma och pappa här?
Det var underhållande att föra ihop dem igen.
Här avbryts deras stund tillsammans.
Det är första gången de bara har sett mamma och pappa,
- du vet... - Göra vad de gör.
Göra vad de gör. De känner sig
överraskade av sina föräldrar.
Man är inte van att se dem som unga människor som är fysiska.
Nu står de enade för första gången.
Vi ville ge publiken ett smakprov på det.
- Sen avbryta det. Sluta innan... - Ja.
- ...de verkligen får se det. - Ja.
Syndrome... Han har inte förstått det än.
Han har bara förstått att han har en hel hög av dem här.
Det gläder både den elake och nörden i honom.
- Ja. - Förstår du?
- Han har fyra bra kort att byta. - Precis.
Underbar animation av John Kahrs. Rodrigo gjorde det här.
Jag plockar ut vissa animatörer
för att jag råkar nämna deras scener.
Hela teamet lyckades.
Mark Henne och hans team var jättebra på simuleringen.
Se hur capen rör sig och håret.
- Syndromes hår, ja. - Fantastiskt.
Rummet är så fint upplyst.
Det är läskigt Ijus,
tekniskt glimrande.
- En glittrande teknisk känsla. - Det ser coolt ut.
Rolig animation av Victor Navone,
- baserad på Steve Hunters gångstil. - Steve Hunter.
Rådgivande animatör.
Han satte Steve Hunters gångstil.
Den lilla skakningen Steve Hunter kör med
för att slappna av i nacken.
Många små fysiska saker
hämtar de från sina egna liv.
Folk tror att animatörer filmar de som gör rösterna
och bara tar efter deras rörelser.
Även om vi kör kameran under inspelningssessionerna
så är det bara en komponent och det är upp till animatören att titta på det.
Om det är problem med animationen
beror det på att för många animatörer bara studerar annan animation.
Jag utbildades att titta på annat.
Om man ska göra ett barn går man till en skola,
lekplats eller ett annat ställe där det finns barn
och gör sina egna iakttagelser. Man tänker på sin lillebror
eller nån man känner.
De bästa animatörerna använder erfarenheter från sina egna liv.
De använder lite här och lite där.
De tittar i spegeln och gör en min som de försöker fånga.
Det frustrerar mig när folk tänker på animatörer som tekniker,
för de är konstnärer.
När de lyckas med nåt stort gör de nåt konstnärligt.
De kombinerar på ett unikt sätt
färdigheterna hos en skådespelare och visuell konstnär.
Därför är det få i världen som kan göra det...
- Ja. - ...på den nivån som krävs hos Pixar.
Ja.
Även stygga killar får ha lite kul.
Men inte så länge.
Njuta av framgångarna. Men om de njuter av det för tidigt, så...
Då får man sätta stopp.
Jag har sett många kommentarer på senaste tiden.
De jag har sett görs av folk
som har sett vad deras filmer har gjort i stora världen.
Vi är bara... Det här är innan filmen släpptes...
- Vi gillar den. - Vi gillar den. Men vi vet inte
om Pixars många framgångar...
Blir det vi som bryter trenden?
"Snälla, låt det inte vara så."
Då får de lära sig att släppa in de oinvigda.
Vi hade jättekul när vi gjorde filmen,
och det är en film jag verkligen ville göra.
Mike Venturini animerade Fryzo här och det är jättefint.
Sam Jackson gjorde en rolig prestation,
fin prestation. Jag älskar Sam Jackson.
Vi vet inte hur den blir mottagen.
Vi hoppas... Vi gjorde allt vad vi kunde.
Vi jobbade ihjäl oss. Så vi hoppas att alla gillar den.
Fantastisk musiksignatur.
Michael gör en heroisk version av skurktemat
som är jättefint.
Det är det Syndrome är just nu.
Han gillar att vara en superhjälte
och utsätta folk för fara samtidigt.
Han räddar många,
men sen slänger han tankern tanklöst bakom sig.
Han glömmer att det finns folk där.
Det visar karaktärens schizofreni,
karaktärens omedvetenhet.
En av filmens mest inspirerande idéer kommer snart.
Jag visste att jag var tvungen att få tillbaka familjen till stan
och jag hade alltid med det. Men en av...
Jag visste inte hur jag skulle få tillbaka dem.
Vi pratade om många saker.
En av bildmanuskillarna jag jobbade med
på The Simpsons och Iron Giant, jättefin kille, Kevin O'Brien
sa: "Jag har en idé, vi försöker."
Han föreslog att de skulle hänga en bil
med Helen som håller i den. Det var så galet
att jag först sa: "Låt mig tänka, det är så knepigt."
Jag tänkte ett par timmar och sen sa jag:
"Hur skulle det kunna vara annorlunda?"
Idén är så knäpp och så bra.
En husbil, fastsatt i en raket som landar i stan.
Ja.
En utmaning som regissör
är att saker ska vara effektiva
för det går åt pengar och resurser.
Jag ville att det skulle lösa sig fort.
Ännu ett fint ögonblick för vår producent, John Lasseter.
John sa: "Vänta lite. Vi behöver komik.
"De kanske ska bråka om nåt."
Jag sa: "Säg inte ett ord. Jag vet vad jag ska göra."
När John säger det får man tillåtelse.
Jag var inte den oansvarige regissören.
Han gav mig en chans.
Bråket mellan Bob och Helen var så bra.
Jag skrev scenen och den passar perfekt där.
Scenen börjar med underbar animation
av Doug Frankel.
Det här är bland den viktigaste dramatiska animationen i filmen.
Den växlar till Pete Sohn här.
Det är riktigt svårt att göra det allvarligt och verkligt.
Bob exponerar sina svagheter.
Det är oväntat för Helen, så hon blir rörd.
Det här fina ögonblicket
avbryts av en enorm robot.
- Ja. - Ja. Det är Superhjältarna.
Nu är vi rakt inne i den här sekvensen.
Den skriver jag löst.
Jag skriver vad som måste hända.
Vi behöver se Violet slås ned.
Vi behöver se pappa rädda henne
för han har varit den försumliga hittills.
Han behöver försvara sina barn.
Jag en del planerat, sånt vi måste göra.
Vi måste se det här, varje karaktär måste få sitt ögonblick.
Bortom dessa parametrar
är det en stor actionscen, alla karaktärer och Fryzo är med.
Det gick igenom många olika...
- En miljon upprepningar. - Det var inte förrän vid slutet
- som det fastställdes. - Ja. Vi hade en idé,
Mark och jag, att fjärrkontrollen skulle vara en sak.
Vi behövde det världsliga.
Vi hade de här fantastiska versionerna av slutsekvensen,
men det kändes inte som filmen för den var bara fantastisk.
När vi fick idén att de skulle slåss om fjärrkontrollen,
nåt som alla kan relatera till.
Det var allt vi behövde. Alla tidigare versioner var användbara
för vi visste vad vi inte ville göra. Men det fanns en del saker.
Vi ville att han skulle springa på vatten
och vi ville visa att kastet med bollen hade sin plats.
Men slutgrejen var
ett samarbete mellan vår fantastiske Mark Andrews och...
- Det blev jättebra. - Ja.
Man vet var man är.
Man går inte vilse, utan runt överallt. Det är snyggt.
Som regissör gillar jag det, det är utmanande.
När man har mycket information att ge på kort tid.
Jag är väldigt involverad i planeringen av klippen.
Jag älskar det.
När jag skriver föreställer jag mig klipp.
Jag är väldigt aktiv i bildmanusdelen.
Det är inte bara nåt man skickar till mig.
Jag gillar att räkna ut sånt här
för det är lätt att förlora publiken
i sånt här.
Många actionfilmer är inte så välgjorda där man bara ser närbilder.
Man vet inte om nån står tre eller trehundra meter från nån.
De stora actionregissörerna,
James Cameron, Spielberg och George Miller och de där...
Man vet var man är varje sekund.
Det var det jag ville se på skärmen.
Folk frågar vad en animationsregissör gör och jag blir frustrerad.
Det viktigaste jobbet en animationsregissör gör
är precis detsamma som en regissör till en vanlig spelfilm.
Förstår vi karaktärerna? Är deras motivation trovärdig?
Känner vi nåt? Kan vi följa handlingen?
Är nåt långsamt? Förstår vi förhållandena
när de är viktiga? Vilken är tajmingen i klippen?
Vilken är kompositionen av klippen?
När kommer musiken? Vilken musik behövs här?
Alla dessa frågor är
precis samma som andra filmmakare får ta sig an.
Man tror att animerade filmer gör sig själva.
Att en tekniker nånstans
bara fixar saker,
trycker på knappar och...
Ja, tryck på knappen där det står: "Gör film."
Så är det inte. Det krävs mycket tankearbete.
Det viktiga är hur historien berättas.
Antingen engagerar man folk eller inte.
Man får dem att känna nåt,
antingen det är rädsla, glädje eller sorg,
eller så får man inte det.
Man dödar honom.
Här är ett fantastiskt jobb med effekterna.
Det är Martin Nguyen igen
och explosionssimuleringen är gjord av Gary Bruins.
Helt spektakulär.
Våra hjältar har räddat dagen.
Vår skurk är borta, Frank Thomas och Ollie Johnston...
- Kommer fram. - Kommer fram.
Medan vi spelar in det här,
så somnade Frank in igår,
92 år gammal,
och efterlämnade mycket fantastiskt jobb.
Han var en av mina mentorer.
Han, Ollie, Eric Larson,
Milt Kahl och alla Disney-killar...
Alla inom animationen
ska vara dem evigt tacksamma.
Det är ett otroligt jobb. Till dig, Frank.
- De var också med i... - I Iron Giant.
Det var kul att få med båda i den här filmen
för jag beundrar deras arbete.
Kan jag berömma dem, så gör jag det.
Här är en fin föreställning av Spencer Fox.
- Ja. - Han läser replikerna så fint.
- Ron Zorman gjorde animationen. - Den är otrolig.
Ja. Spencers repliker var besynnerliga...
De var nåt speciellt.
Det stod snabbt klart att han var vår kille.
Jag har inte nämnt
våra animationsrådgivare, "Three Caballeros"
Tony Fucile, Steve Hunter och Alan Barillaro.
De har gjort ett grymt jobb. De är överallt.
Det är ingen speciell scen som de har animerat,
men de är överallt i filmen.
De lyfter alla andras jobb. Det är märkligt.
- Tack, Caballeros. - Ja.
Här är fantastisk animation av John Kahrs.
Nu inkräktar han i hemmet
som är mer kopplat
till originalinledningen som vi gjorde med Syndrome
vilken också finns på dvd:n. Inkräktar i hemmet.
Den gamla början på filmen
var när han grep tag i babyn. Nu är det den sista.
Det var en del av mitt originalförslag.
Jag hade inte arbetat igenom scenen i stan.
Men jag visste att jag ville ha den här scenen.
En del av problemet med superhjältefilmer
är att det är så många involverade på slutet
för man vill göra det spektakulärt.
Men det är svårt för publiken att bry sig om en folksamling.
De kan bry sig om en person.
Jag ville att sista actionscenen
i filmen skulle handla om babyn.
För vi bryr oss om babyn.
Mamma och pappa vet inte i den här scenen
att Jack-Jack har genomgått hela förvandlingen.
De tror fortfarande att han bara är Jack-Jack.
Bara Jack-Jack. Han skulle gå igenom
- en sak till. - Han blev geggig.
Vi fick inte det att fungera i tid.
Vad förgörs Syndrome av här?
Capen.
"Ingen cape."
Jag gillar klippet
där mamman försöker lugna sitt barn medan det regnar ned splitter.
Klippet är symboliskt för filmen.
Det är en lugn förort, men ett hus sprängs.
- Ingen sekvens där inget exploderar. - Slogan copyright, John Walker, 2004.
Än en gång, Sandy Karpman och Mach Kobayashi
gjorde ett strålande jobb med kraftfältet som är en vacker effekt.
Här är ett gästspel av min son, Nick,
som även gjorde rösten till Squirt i Hitta Nemo.
Här är de på banorna.
Det är från det tidiga förslaget.
Tony Rydinger kommer tillbaka.
Violets hår är tillbaka
och hon känner sig annorlunda. Hon står där.
I en version kysste Violet honom.
Ja. Hon blev lite...
- För framfusig, tyckte vi. - Lite framfusig där.
"Hon kanske inte skulle göra det." Jag tänkte: "Men hon är superhjälte."
Hon är inte rädd för Tony längre.
Min äldste pojke Michael gör Tony Rydingers röst.
Min mellanpojke, Jack, gav inspiration åt Jack-Jack.
Så svågerpolitiken lever och frodas i Superhjältarna.
Jag utelämnar min fru. Hon har fantastiska superkrafter
som blev inspirationen till den här filmen.
Här går de tillbaka till sitt vardagsliv.
- Det är mycket lättare. - Vad naivt!
Holly och Craig gjorde... Sarah gjorde ett jättebra jobb.
Lyssna, de gör roliga saker där inne.
Vi har en Pixartradition
som jag inte ville se först.
John Razenberger är med.
Jag undrade varför det måste vara så i alla filmerna?
Sen tänkte jag att alla filmerna har blivit framgångsrika.
Jag vill inte bryta den traditionen.
Han vore perfekt för Undergrävaren.
Och han gjorde ett bra jobb som Undergrävaren.
Skämtet går att han är den sista rösten i filmen.
Här är sluttitelsekvensen som gjordes av Teddy Newton.
- Andy Jimenez. - Andy Jimenez gjorde mycket av det.
Mark Holmes och Lou Romano gjorde färgerna.
Vi skulle hålla oss till retro 60-tal.
I slutet av 50-talet och början på 60-talet,
var filmerna detaljerade, med fin grafik.
Titelsekvenserna gjordes av
folk som Saul Bass och Maurice Binder.
Det vore ett bra sätt att skicka ut folk på,
att ha en väldigt tydlig sluttitelsekvens
som påminner folk om saker i filmen.
Det är även ett fint sätt att rama in alla underbara människor
som gjorde ett så fantastiskt jobb i filmen.
Nåt av det svåraste med att göra kommentarer
är att för varje person man nämner,
finns det tio-femton som man inte nämner
som också har gjort ett fantastiskt jobb.
Ni ser alla namnen nu.
Hundratals personer jobbade med filmen. Det var en fin erfarenhet.
Det är fantastiskt att göra filmer på Pixar.
Det finns enorm talang här.
Vi har haft tur som har fått jobba med dem.
Att komma hit var som att gå in på Yankee Stadium.
Här gör de home runs hela tiden.
Det här är bästa stället
för animationsstudior och filmstudior.
Det var en utmaning.
Jag undrade vad vi skulle göra där
som inte redan hade gjorts.
Men man får inte vara rädd när man kommer in på ett sånt ställe.
Ingen vill ha blyga regissörer och producenter.
De vill ha folk som kan ta över.
Som gör vad de gör. Förbättrar saker.
Så vi ville visa oss duktiga
de första månaderna för att försäkra oss om
att vi hade gjort intryck. Jag vet inte om det var ett gott intryck,
men vi skulle göra intryck.
Vi skulle inte verka rädda. Ärligt talat var jag rädd.
Det är skönt att jobba på ett bolag där...
- Det enda... - Man behöver bara oroa sig för filmen.
Den måste bli bra. Gör den bra.
Det är en utmaning och...
Man har medel att genomföra det och talangen.
De ger sitt stöd hela vägen.
Filmskapandet skyddar filmen
- från alla krafter... - Som försöker göra den illa.
Det är en otroligt skyddad plats.
Historierna är skyddade.
Samtidigt utmanas de och blir närda,
de får vitaminer, järn och en god natts sömn.
Man får ingen god natts sömn, men filmen får det.
Ja. Jag försöker faktiskt
ta igen lite sömn nu.
Nåt som skrämde mig med datorgrafiksprocessen
var att vi tycktes ta beslut i ett kör.
Komplicerade, nyanserade, ultradetaljerade beslut
om allt möjligt.
Alla dessa beslut
åkte ned i ett bottenlöst svart hål.
Det är som ett hål som man tappar ner saker i
och man hör inte att det slår i nåt. Det bara...
Varje dag krävdes tusen beslut
och det kändes inte som filmen gick framåt.
Emellanåt frågade jag:
"Filmen görs väl? Vi ska väl göra klart den?
"Besluten är..." "Ja, vi har besluten.
"De har landat på botten.
"Det tog flera dagar att nå dit.
"Men de är där, vi har dem
"och de är katalogiserade och noterade."
Snart glömde jag dem
och det kändes som jag skulle göra den här filmen för alltid.
Så länge jag ger dem tusen beslut
att stoppa in, går det framåt.
Det roliga är att när jag började glömma det
kom filmen tillbaka och var klar.
Alla sakerna fick sin plats.
Det kändes som: "När gjordes det här?"
"Det var beslut nummer fyrahundramiljarder.
"Det är så de ser ut, tillsammans."
Det verkade som inget hade hänt.
Allt hände över en natt
och filmen kom plötsligt ut.
Vi är väldigt tacksamma för alla ni ser här.
Titta på de andra sakerna på dvd:n
där personerna väljs ut och framhävs.
Bill Wise...
- Rick Sayre. - Rick Sayre och Bryn Imagire
och Ralph Eggleston kom precis efter Nemo
när vi låg risigt till och räddade oss.
Och Nigel...
Och Janet och Patrick och så vidare...
- Kori Rae är bara... - Katherine Sarafian,
Mark Henne, simulering, alla killarna där.
Vi får inte glömma vår klippare Steve Schaffer.
Han är på andra sidan glaset.
- Han stirrar på oss och... - Stirrar på oss.
"Jag då?"
"Jag var bara med hela tiden."
Det är en samling fantastiska personer
som har gjort sitt allra bästa.
John och jag är otroligt tacksamma
för varje namn ni ser här, till och med produktionsbebisarna.
Vi är produktionsbebisarna tacksamma.
För att ni föddes under filmen.
Ännu ett skäl för föräldrarna att gå tillbaka till jobbet.
Det lustiga var att
en av animatörerna, Dave Mullins,
tänkte för mycket på några av de första scenerna i filmen.
Samma minut som han fick sitt barn,
det krävde all hans energi,
fick han fokusera på scenerna
och de blev tusen gånger bättre.
Han hade begränsad energi och fick fokusera den på...
Han kunde inte tänka för mycket på nåt.
Så tack, Mullinsproduktionsbaby.
För att du fick din far fokuserad.
Nej, varje namn ni ser här är bara...
Vi tackar er.
Vi tackar er, tittare,
för att ni tittat på filmen
och lyssnat på vårt prat.
Det finns mycket på dvd:n.
- Det finns mycket att titta på. - Kolla in det.
Kolla in allt på dvd:n. Ni hittar fantastiska saker
och ibland störande saker.
Kolla in allt det här.
- Tack så mycket. Vi ses igen. - Sköt om er.